EN ORIGINAL-DOKUMENTARSERIE FRA NETFLIX
En sang kan ha tusen ulike betydninger for ulike mennesker.
Når noen spør hva den betyr, sier jeg: "Det som den betyr for deg."
Jeg kan ikke si hva den betyr, for da ødelegger jeg kanskje illusjonene dine.
Ingen klarer å bli enige om en definisjon på folkeviser.
Min definisjon er at folkeviser er en prosess som har pågått i tusenvis av år.
For lenge siden gikk en zulu-mann frem til en mikrofon i Afrikas eneste lydstudio
og sang 13 noter som senere dro inn 15-16 millioner dollar.
FORFATTER / JOURNALIST
Nesten ingenting av det kom hans etterkommere i Sør-Afrika til gode.
Det er millioner av slike sanger i verden. Og det flotte er at mange kommer hit.
Denne sangen, som dere kan synge med på, er fra Sør-Afrika.
Jeg har et minne fra da jeg var 3-4 år. Mamma laget makaroni og ost til middag.
Hun var glad og munter av seg, og hadde en fin stemme.
Hun danset rundt og sang: "Wimoweh, a-wimoweh, a-wimoweh",
som man jo gjør.
Bra!
Nakkehåret reiser seg hos alle som hører den låten. De forventer å bli underholdt.
Jeg har vondt for å komme på en sang som har reist lenger i både tid og rom.
VENNER FOR LIVET "The Lion Sleeps Tonight" (1996)
LØVENES KONGE "The Lion Sleeps Tonight" (1994)
Og hvis dere lurer, så betyr det: "Løven sover, løven, løven."
Ifølge legenden er ikke løven død. En dag våkner han og fører oss til frihet.
Når jeg ser tilbake på det, er det rart og skammelig at jeg ikke kjente forhistorien.
Jeg hadde nok fått grått hår før jeg hørte hva sangen var,
og hvor blind jeg hadde vært før jeg hørte originalopptaket fra 1939.
Rian Malan, forfatter og journalist.
Forfedrene kom til Sør-Afrika på 1600-tallet.
En slektning, D.F. Malan, var Nasjonalistpartiets første statsminister,
og ansvarlig for å innføre apartheid. Dette har plaget ham hele livet.
RIAN MALANS HJEM STOR-JOHANNESBURG, SØR-AFRIKA
Rare, vesle hund.
Jeg heter Rian Malan.
Jeg er sørafrikansk. Jeg er afrikander. Jeg er forfatter. Jeg spiller musikk.
Og jeg drikker mye. Røyker sigaretter.
Ja, du får kaffe.
Som liten følte jeg at jeg bar en ufattelig tung byrde
av historie og skyldfølelse på mine skuldre.
Familien Malans historie var en faktor som veide tungt på min unge bevissthet.
Dr. D.F. Malan... Han og bestefar var fettere.
Han ble Sør-Afrikas første statsminister i apartheidperioden i 1948.
Tanken om apartheid har sitt opphav i rasisme og hvit makt.
Jeg ble tynget av skyldfølelse for apartheid og mitt medansvar.
Faren min lukket øynene for hvor skadelig apartheid var for de svarte.
Demonstrasjoner mot Sør-Afrikas strenge apartheid-politikk
utarter til sjokkerende vold. Det var uro i hele Sør-Afrika.
Et av mine tidligste minner var å lese i Time om Che Guevaras eventyr.
Glamorøse bilder av ham med beret. Det var så kult.
Jeg bestemte meg for å bli kommunist. Jeg husker at jeg sto i hagen
og sa til Miriam Shabalala, tjeneren vår,
at når jeg ble stor, så skulle vi avskaffe apartheid og frigjøre henne.
Jeg husker at jeg forventet at hun skulle si takk eller noe sånt.
Men hun sa: "Ah, suka." Det betyr: "Gå vekk. Nå prater du sludder."
Og hun hadde helt rett.
Men jeg elsket afrikanere. Jeg likte å omgås dem.
Jeg likte å høre på musikken deres på radio. Jeg likte å spise deres mat.
Det er en afrikansk klisjé, men jeg ville også være en forkjemper for...
...svart frigjøring, for det virket kult.
En kveld tidlig på 70-tallet dro jeg og vennene mine ut
og skrev graffiti på betongen langs Empire Road,
som er en hovedfartsåre i Johannesburg.
Vi skrev: "Si det høyt, jeg er svart og stolt!" med svære bokstaver.
SVART MAKT
Det var et bilde av det i den afrikaans-språklige avisen,
og det sto at sikkerhetspolitiet etterforsket det.
Og i mitt miljø var det kult. Det var som et slag mot det onde imperiet.
Men sørafrikanske gutter var forventet å tjenestegjøre i forsvaret,
og dra av gårde for å kjempe mot kommunistene.
BØR MAN DØ HVIS MAN ER IMOT APARTHEID?
Jeg hadde ingen tro på apartheid.
Jeg var militærnekter i to-tre år, og da det ble umulig,
satte jeg meg den 9. mai 1977 på et fly og dro til fargenes verden.
Jeg havnet i Los Angeles,
og ble rockeanmelder for små blader under pseudonymet Nelson Mandela.
Jeg kunne ikke bruke mitt eget navn.
Hvis noen hadde spurt meg ved ankomsten om hvem jeg var,
så hadde jeg kalt meg en rettskaffen hvit mann.
At jeg var helt imot apartheid fra første stund jeg ble bevisst på det.
Men jeg visste hvorfor jeg hadde dratt.
Fordi Sør-Afrikas raseproblemer virket helt uløselige.
Det var umulig å løse det, og det kom til å bli en grusom rasekrig.
Og jeg ville ikke ta del, for jeg var en feiging. Det er sannheten.
Jeg nærmet meg 30-årsalderen da den siste kampen begynte, i september 1984.
Store, voldelige opptøyer brøt ut og spredte seg i hele landet.
Steinkastende folkemengder og politi med panserbiler. Folk ble drept daglig.
Jeg så dette på avstand, og jeg måtte tilbake hit og...
...og konfrontere det.
Jeg var en ung, ærgjerrig journalist.
Jeg hadde en idé til en bok som var ulik alt jeg hadde skrevet.
SØR-AFRIKA
Forræderen i mitt hjerte handler om rasefrykt og hat.
Rian Malan er fra en afrikanderklan som bosatte seg der for 300 år siden.
Etter utgivelsen i fjor av Forræderen i mitt hjerte
har nesten samtlige kritikere skrytt av dens søken etter sannheten om Sør-Afrika.
Dette er et sitat fra deg: "Enkelte hvite ser fare når de ser svarte mennesker.
Noen ser villskap, noen ser ofre, noen ser revolusjonshelter.
Svært få av oss ser klart." Hvor klart kunne du selv se?
Det var visse ting ved det å være hvit som vi visste, men ikke kunne sette ord på.
Jeg er lei av sludderet. La meg fortelle sannheten nå.
Jeg heter Malan. Jeg er en av dem. Slik er det i hodet mitt.
Ingenting er mer patetisk enn de som fornekter hvem de egentlig er.
Jeg elsker og frykter de svarte. Jeg frykter og elsker dem.
Jeg er offer for den samme typen rasepsykose og irrasjonelle frykt
som samler hvite sørafrikanere, og førte til vår atferd. Det burde jeg skrive om.
Det er det eneste jeg vet om Sør-Afrika som betyr noe.
Jeg kommer fra et komplisert land.
Vi må anerkjenne våre forskjeller åpent og oppriktig.
Vi må legge vårt hjerte på bordet, og se om vi har frelse i vente.
Tillit er alt vi har i kampen mot mørket, og mørket bor i oss selv.
Det sørlige Afrika er mest kjent for kampen for frihet, og for musikken derfra.
Denne musikken har fenget mennesker i hele verden.
Her ser vi hva som skjer.
I 1999... Det er en fyr i Sør-Afrika, Johnny Clegg, også kalt Le Zoulou Blanc,
som er en stor crossover-popstjerne.
Jeg møtte ham på det vi kaller en braaivleis, en grillfest.
Han fortalte om en sang som het "Mbube",
som var blitt spilt inn i Johannesburg på 1930-tallet, og så videre.
Jeg mente at jeg var en velinformert sørafrikaner, at jeg var hipp og kul.
Og det virket fantastisk og skammelig at jeg ikke kjente til dette.
Så jeg ville undersøke det.
Det var første gang jeg hørte om Solomon Linda.
ROB ALLINGHAM Tidligere arkivar
Jeg var blitt presentert for og kontaktet av Rian Malan.
Han hadde nettopp begynt å grave i denne historien.
Året er 1939, og vi er i Johannesburg.
Solomon Linda var en zulu-migrantarbeider fra landsbygda.
På dagtid drev han med simpelt arbeid,
men på kveldstid var han vokalist i bandet The Evening Birds.
De svarte ble aktivt fordrevet,
så de måtte reise fra landsbygda til byene for å få seg jobb.
Så vidt jeg forstår, begynte Solomon Linda å jobbe på Carlton Hotel.
Byen hadde vokst frem midt i Afrika, og hadde skyskrapere og strøm.
Det fantes ikke der han kom fra.
-Hva vil du, boy? -Sjefen ba meg gi deg dette brevet.
På fritiden møttes mennene og dannet kor.
Det var en interessant blanding av afroamerikanske røtter
og elementer av innfødt musikk.
I helgene konkurrerte korene.
Solomon hadde usedvanlige musikalske evner.
Han var en fantastisk vokalist.
Det gjorde ham åpenbart til en kandidat til å ende opp med å lede sitt eget kor.
De var i Gallos studio, det første lydstudioet i Afrika.
Karene i bakgrunnen begynte med a cappella-sangen.
Midtregisteret synger:
"Mbube" ble spilt inn tre ganger. Det var tre opptak.
Det er bare på det andre opptaket, helt på slutten,
på det siste refrenget, der han plutselig improviserer.
Solomon Linda går frem til mikrofonen og synger toner som... endrer historien.
"Mbube" ble solgt i omtrent 100000 eksemplarer.
På den tiden var 100000 en stor slager.
I løpet av 15-20 år ble hele denne musikksjangeren kjent som mbube,
for den minnet om Solomon Lindas låt.
Mbube-stilen fortsatte å være populær.
Den ble isikhwele jo. Så ble det cothoza mfana.
Til slutt ble det isicathamiya.
For eksempel en som Joseph Shabalala, lederen for Ladysmith Black Mambazo.
Jeg har flere ganger hørt ham
hylle Solomon Linda som sjangerens stamfar.
Med hans vakre stemme, som en fugl...
Det er som...
"Du er kongen."
Når man snakker om Solomon Linda, snakker man om en av våre helter.
Vi er nesten som...
...hans sønn.
Det utrolige med sangen er at den ble den mest berømte melodien fra Afrika.
Og trolig den mest lønnsomme.
I 1999 ba Rolling Stone meg om noen forslag til artikler.
Jeg skrev en presentasjon på fem sider, helt på sparket,
om den transkulturelle historien til denne sangen.
Jeg begynte med research for artikkelen.
På den tiden var låten best kjent fordi den var med i Disney-filmen Løvenes konge,
og i Broadway-musikalen med samme tittel.
MUSIKALEN LØVENES KONGE "The Lion Sleeps Tonight" (1997)
Da jeg kom til slutten av den fantastiske historien,
skrev jeg: "Vi må selvsagt finne ut hvor pengene havnet."
Det var noen berømte siste ord.
Musikken var enkelt. Så brukte jeg måneder på å finne ut hvor pengene hadde havnet.
Jeg fant Solomon Lindas døtre.
Jeg besøkte dem hjemme i Zola.
ZOLA, SOWETO SØR-AFRIKA
Jeg lurte på om bilen skulle bli stjålet, og om jeg ville komme meg hjem i live.
Jeg stanset ved huset, banket på, og Elizabeth åpnet opp.
Og det må nevnes at på den tiden var det fire søstre.
SOLOMON LINDAS DØTRE
Vi hadde hans plater og grammofon.
Det var slik jeg hørte "Mbube" bli sunget.
Mamma sa: "Den skarpe stemmen, det er faren din."
Da lyden kom fra høyttaleren,
lente jeg meg nærmere i håp om å se ham der inne.
Jeg trodde at jeg kunne se ham når jeg hørte ham.
Vi ante ikke engang at man kunne tjene penger på å komponere en sang.
Vi var fornøyde med å vite at pappa hadde sunget på en plate,
siden vi bare var barn da.
Jeg spurte: "Tjener dere noe på låten?" De sa: "Vi vet bare...
...at noen gjorde noe med pappas musikk i utlandet, men vi vet ikke hva.
En hvit advokat i Johannesburg gir oss litt penger iblant."
De viste meg noen papirlapper der det sto skrevet for hånd:
"'Lion Sleeps Tonight', ASCAP 10 %, 600 dollar."
Vi hadde aldri fått besøk av en hvit person før. Rian var den første.
Han sa at han ville hjelpe oss med å undersøke grundig
hva som hendte med fars penger. Hvor havnet de?
Hvem tok dem? Slik at vi kunne få det som vi hadde krav på.
Tenk at menneskene bak Løvenes konge tjener massevis på fars sang.
Det var sårende
at barna til låtskriveren skulle gå sultne,
mens amerikanerne tjente fett på vår fars låt. Det var sårende.
Før Rian fortalte det, hadde vi ingen anelse.
Jeg visste hvem faren deres var, og betydningen av det som hendte i studioet
i 1939, og hvor store og enorme følgene av det hadde vært.
Det var en tydelig urett som jeg hadde en mulighet til å rette opp.
De er ikke blitt riktig behandlet. Det er urettferdig.
Jeg har vært i Afrika, genetisk sett, i 380 år.
Jeg vil aller helst ha forlatelse for mine forfedres synder, og jeg vil bli elsket.
I dette tilfellet gjorde jeg noe som jeg håpte fikk folk til å elske meg.
Som fikk svarte til å elske meg.
Er det sannheten om meg?
Det er på en måte sannheten.
Da jeg begynte med researchen,
møtte jeg motstand fra den hvite advokaten som hadde representert Lindas døtre.
Det lot til at eneste måte å få tak i mappen hans på, for å se...
...hva som hadde skjedd med pengene for låten, var å bytte ham ut som advokat.
Rian sa at han skrev en artikkel for bladet Rolling Stone.
TIDLIGERE ADVOKAT FOR FAMILIEN LINDA
Han hadde avdekket visse fakta, og mente at dette burde havne i retten.
Søstrene hadde gitt meg tillatelse til å kontakte advokaten i Johannesburg.
De skrev: "Han prøver å finne ut hva som skjer med våre royalties."
Og jeg hadde fått fingeren.
Blekket hadde knapt tørket på fullmakten min da vi kjørte til kontoret hans.
Vi ankom og sa at vi ikke lenger trengte hans tjenester,
siden vi hadde funnet noen som kunne hjelpe oss.
Da sa han: "Er det slik dere skal behandle meg? Etter alt jeg gjorde for deres mor?
Og nå kommer dere med disse menneskene og fremstiller meg som en skurk?"
Da skjønte vi at han satt på informasjon som vi ikke fikk,
og at han ikke kunne hjelpe oss.
Jeg sa til ham: "Her er fullmakten min. Din bemyndigelse er avsluttet.
Så jeg er her for å overta mappen fra deg."
Han sa: "Jeg har veldig lite." Han ga meg en mappe med noen få ark.
Hanro kastet en mappe bort til meg.
I den lå det fem papirark, og de hadde åpenbart blitt sensurert.
Noen hadde tuklet med dem og fjernet det viktige.
Jeg mente at han prøvde å skjule noe.
Og ikke på noe diskré vis.
Jeg påtok meg saken, fordi...
Jeg ville først og fremst skape meg et navn.
Og jeg syntes at den familien var blitt fullstendig bedratt.
De som sto bak bedraget, mente at de kunne slippe unna med det,
og det hadde de gjort i lang tid.
Jeg ville vise omverdenen at hvis de kommer hit...
...og gjør forretninger med sørafrikanere, så må de respektere oss.
Du er åpenbart ikke fra Afrika, Dennis.
Ingen afrikanere spiller trommer med nevene. Det er alltid med åpen hånd.
ETNOMUSIKOLOG
Så lærer man å bevege hendene inn og ut av trommen slik.
Men det må være helt jevnt.
Da jeg begynte å undersøke, viste det seg at "Mbube" kom til New York på 1950-tallet
som en del av en pakke med plater som ble sendt fra Johannesburg
av den store sørafrikanske musikkforskeren Hugh Tracey.
Tracey håpte at noen andre kunne bli like glad i denne musikken som han selv.
Men ingen på Decca var interessert. Det var sære greier fra en sær subkultur.
De skulle kaste alt da Alan Lomax kom inn på kontoret.
Vi gjør opptak her i kveld. Det er fest, så stig på.
Han sa: "Jeg vet om en som vil like dette: Pete Seeger."
Seeger var arbeiderklassens forkjemper.
Han dukket stadig opp med banjo og olabukser,
og sang om rettferdighet for arbeiderne.
Pete fikk en åpenbaring da han satte på plata.
Han ble så henført at han transkriberte låten note for note.
Man skal ikke appropriere andres kultur, men tidlig på 1950-tallet...
En tradisjonell folkevise er allemannseie.
BASERT PÅ EN TRADISJONELL VISE
Det er som en villhest på prærien.
Ingen vet hvem som skrev "Greensleeves". Det skjedde for 600 år siden.
Hvorfor mente disse newyorkerne at det var en folkevise?
THE WEAVERS LAGER HIT AV ZULU-LÅT
I 1952, da "Wimoweh" havnet på topp 10-lista i USA,
sa folkene på Gallo: "Herregud! Dette er 'Mbube', som ble spilt inn av Solomon.
Det er jo vår låt! Vi må få tak i de newyorkerne og få dem til å betale!"
På den tiden var lovene om opphavsrett i sin barndom i Sør-Afrika.
Tradisjonell Zulu-musikk var...
I hodet til de hvite mennene som styrte dette,
var det bare musikk for afrikanere på landsbygda.
De tenkte kanskje aldri: "Er dette originale komposisjoner?"
For de ville ikke ha forstått et eneste ord.
"Det er afrikanere. Det ligger i deres natur.
De driver med gumboot-dansing og sang. De har herlig rytmesans."
Han ville ha vært såpass nedlatende.
Så han sa til amerikanerne: "Dette er en folkevise."
De skjønte ikke at de hadde skutt seg selv i hodet.
For da newyorkerne hørte det, var den allemannseie.
"Det er en villhest. Vi kan gjøre krav på den. Den er arrangert av Paul Campbell..."
Men hvem er Paul Campbell? Han finnes ikke. Det er en fiktiv person
som ble skapt av musikkdistributører for å kreve inn royalties for folkeviser.
Det var noe nytt for et sørafrikansk plateselskap
å ha en låt som lå på topp 10-lista i USA.
Det var nok det mest spennende de hadde opplevd.
Og potensielt det mest lønnsomme.
Så de sa: "La oss gjøre noe med dette."
I "Mbube"- mappen fant jeg en overdragelse,
TIDLIGERE ADMINISTRERENDE DIREKTØR
eller "avståelse fra opphavsrett", som det het da,
fra Solomon Linda til Gallo African Limited.
Den var datert til 1952,
noe som ville ha vært samtidig som det var aktivitet rundt "Wimoweh",
altså The Weavers' utgave.
Noen hos Gallo skjønte tydeligvis
at de ikke hadde noen dokumentasjon som beviste at de eide låten.
Så sjefen fikk Linda til å underskrive et dokument
der det sto at "Mbube" var en original komposisjon, og sendte det til New York.
Det ble nok avfeid. De hadde sagt at det var en villhest, og nå ombestemte de seg.
Da jeg begynte å stille spørsmål, var nesten alle døde.
Men kontrakten tydet på at de var uenige.
Amerikanerne eide "Wimoweh" i resten av verden,
mens Gallo eide den i Sør-Afrika og de omkringliggende territoriene,
som Rhodesia, Portugisisk Øst-Afrika og så videre. Et ørlite marked.
Ingen i rommet hadde noen anelse om følgene på lang sikt.
Til slutt skulle dette dokumentet bli...
...det første elementet i en rekke hendelser som genererer
utallige millioner dollar til rettighetshaverne i USA.
Var det urettferdig?
Solomon Linda jobbet på den tiden som en lavtlønnet pakker
på Gallos platefabrikk. Han pakket plater.
Man må understreke at dette ikke var bedrageri, det var bare...
Maktubalansen mellom Solomon Linda og den som ga ham dokumentet
ville ha vært...
Han mente nok at han ikke kunne gjøre noe annet enn å underskrive.
Det som vi var veldig klare over, var...
...at faren vår ikke kunne skrive.
Han kunne ikke lese. Så forklarte de for ham hva han undertegnet?
Underskriften til en person uten utdannelse lyver ikke.
Noen ganger lager de et kryss, andre ganger et tommelavtrykk.
Vis oss dokumentet som faren min skal ha undertegnet,
så vi kan se om det var underskriften til en person uten utdannelse.
Han ante ikke at han kunne leve av musikken. Han bare sang.
Han ante ikke at han hadde krav på en andel, siden han jobbet hos Gallo.
Jeg antar at den avtalen gjør det tydelig
at de ikke mente at de skyldte Solomon Linda noe,
å betale ham royalties som komponist eller noen annen form for...
...andel av inntektene som de hadde klart å sikre fra amerikanerne.
Paul Campbell tjente titusenvis av dollar, som hadde gått til The Weavers.
Og distributøren deres ville ha tatt 50 %.
Pete Seeger følte at han var forpliktet til å be distributøren sin...
...om å sørge for at zulu-fyren i Sør-Afrika fikk som fortjent.
De forsikret ham om at det skulle bli gjort.
Det ble det ikke noe av. Det ble gjort noen forsøk her og der, men...
Da Pete Seeger gjorde avkall på alle krav om royalties,
havnet de amerikanske rettighetshaverne, Folkways, i en situasjon
der de kunne lage en fordelaktig avtale.
Da Pete gikk ut, ville de ha himlet med øynene, fyrt opp enda en sigar og sagt:
"Send noen cent til de folkene i Afrika. Da kan vi si til Pete at det er gjort."
Jeg vet ikke med dere, men jeg vil hilse til Afrika.
Måtte det en gang for alle bli slutt på at deres rikdom blir stjålet av andre.
Jeg og andre som meg er blitt beriket av deres musikk.
Jeg håper at dere vet det.
Ikke god kvalitet...
Man ser at det er 60-tallet.
Programleder er Don Webster!
Hva heter den?
-"The Lion..." -"The Lion Sleeps Tonight" av The Tokens.
Jeg vokste opp på Brighton Beach i Brooklyn.
Og med noen kvartalers mellomrom der var det ulike sanggrupper.
Man sang på stranda for å få oppmerksomhet fra jentene.
Vi sang låten "Wimoweh", som jeg hadde hørt på radio og lært gutta.
Men hva betyr det? Hva betyr "wimoweh"?
Jeg ante ikke hva det betydde, så jeg gikk til Sør-Afrikas konsulat i New York
og gjorde research, og fant ut at ordet ikke var "wimoweh", men "mbube".
Jeg tok med den informasjonen til produsentene våre, Hugo og Luigi hos RCA,
og de hentet inn tekstforfatteren George Weiss.
George David Weiss var utdannet på Julliard,
og hadde arrangert for Frank Sinatra og skrevet for Elvis Presley.
Han ble liksom sjefen for låten.
Jeg fortalte hva sangen betydde, og han fant på teksten:
"In the jungle, the mighty jungle, the lion sleeps tonight."
"LÅTSKRIVEREN" GEORGE DAVID WEISS
Hvor kommer den sangen fra?
Da jeg ble bedt om å skrive en låt for en gruppe som het The Tokens,
så leste jeg om det. Jeg gjorde research.
Det var et ord som ble brukt av afrikanere når de gikk inn i jungelen.
Enten når de skulle jakte på løvene, eller på vei hjem etter å ha tatt løvene.
Det ga meg ideen til "in the jungle". Jeg skrev teksten, og vi lagde melodien.
Men poenget var at det var et ord som amerikanere ikke kunne si. Mbube, mbube...
Så det ble anglisert.
"Mbube" betyr løve.
Men slik sangen synges... Den synges som en sang uten mening.
"Mbube" gjentas gjennom hele sangen.
Jeg ser det som at han skryter av seg selv. At han er løven.
For teksten som gjentas, er: "Du er en løve, du er en løve."
Det var slik han... skrøt av seg selv, om du skjønner.
I studio trodde vi at vi skulle spille inn "Wimoweh".
Men Hugo og Luigi... Jeg ser det for meg nå.
...ga meg et gult linjert ark med teksten på.
Jeg så på teksten... Jeg satt ved pianoet,
og jeg sa: "Jeg får ikke teksten til å passe til melodien til 'Wimoweh'."
Så der og da måtte jeg...
...skape en melodi som passet, og det var de andre åtte taktene.
Falsettsang, så klart.
Slik skapte jeg melodien ved pianoet, og slik ble den "The Lion Sleeps Tonight".
"Mbube" hadde mutert til "Wimoweh", som så førte til "The Lion Sleeps Tonight".
I 1961, da "The Lion Sleeps Tonight" nådde førsteplassen i USA,
ble George Weiss og de to produsentene utpekt til låtens komponister,
noe som etter datidens kutyme innebar at de fikk 50 % av låtens inntekter.
Folkways fikk halvparten av distributørens andel.
Derfra ble det som å kaste en fyrstikk i et hav av bensin, og det hele eksploderte.
Men nok en gang kom det ikke en cent til Solomon Linda,
som da var gammel og døende. Han var syk, og døde i løpet av et år.
Han etterlot seg nøyaktig 151 rand i bankkontoen sin.
151 rand ville ha tilsvart...
La meg tenke etter... Cirka 10 dollar i dagens valuta.
SOLOMON NTSELE BLE FØDT i 1909 DØDE 8/9-1962
Jeg håper at dette ikke høres rart ut, men jeg tror at jeg er en bærer...
...som vår herre sender tanker, impulser og verk gjennom.
Det går gjennom meg, ikke fra meg.
Og jeg gir æren for alt jeg skriver
til noe eller noen andre, og ikke til meg selv.
Tidlig på 1990-tallet var det et søksmål som het "Folkways mot Weiss."
Opphavsretten i USA var endret.
"Wimoweh" og "The Lion Sleeps Tonight" var basert på sangen til Solomon Linda.
Så fulgte et slags absurd juridisk ritual der to grupper med rike, hvite amerikanere
som kjempet om eierskapet til en sang som ingen av dem egentlig hadde skapt.
Begge parter brukte ordet "plagiat" hyppig. Det var rett og slett...
...en innrømmelse. Men ingen reiste seg og sa:
"Ærede dommer, jeg representerer Solomon Lindas etterkommere og familie.
Det var han som ble plagiert av disse to rike, hvite partene."
Solomon Lindas døtre hadde ikke engang hørt om rettssaken før de møtte meg.
Det var nytt for dem. Ingen hadde informert dem.
Advokaten deres var enten uvitende eller samarbeidet med newyorkerne.
Han fortalte aldri om rettssaken.
Hvis de hadde fått vite det og kunne ha tatt del i det,
så hadde livet deres blitt helt forvandlet.
Men siden de var dem de var, kunne de bli oversett.
LØVEN SOVER, MEN IKKE GEORGE WEISS
Det ironiske med "The Lion Sleeps Tonight" er kjennelsen,
som ga George Weiss alle rettighetene til sangen "The Lion Sleeps Tonight".
Det kunne han tjene mye på.
Det var først etter det at låten virkelig ble populær.
Dette ser kjent ut.
Hvor har jeg sett dette før?
Da Disney fikk kjempesuksess med filmen Løvenes konge,
og den påfølgende musikalen...
Jeg satt og røykte om kvelden og tenkte: "Herregud, det er mye penger!"
Så da jeg ga ut en artikkel om dette i bladet Rolling Stone...
...var jeg bare ute etter det enkle, som å sette Solomon Lindas navn på sangen
og betale etterkommerne en rimelig andel av de enorme inntektene.
Hanro og jeg mente at et frontalangrep var den beste løsningen.
DEL III: ET UNDERLIG SØKSMÅL
De amerikanske advokatene sa at det var umulig av juridiske årsaker.
Vi er enkle sjeler, og ante egentlig ikke hva vi drev med.
Jeg var et elendig valg.
Jeg hadde ingen erfaring med opphavsrett og åndsverk.
Det manglet mange biter i puslespillet.
Og de som jeg mistenkte at hadde tilgang til dem, var ikke medgjørlige.
Den eneste utveien, slik jeg så det, var en slags propagandakampanje.
Jeg tenkte at hvis man fokuserte på de amerikanske rettighetshaverne,
så ville de gi etter og komme med et passende tilbud.
Dette gjelder ikke bare Sør-Afrika. Låten ble utnyttet i hele verden.
TIDLIGERE ADVOKAT FOR FAMILIEN LINDA
Vi ser absolutt etter muligheter til å gjøre krav på tapte royalties.
Da Rian skrev artikkelen, begynte telefonen å ringe.
Alle spurte om hva Gallo skulle gjøre med saken.
Fra da av møtte jeg folk i ledelsen hos Gallo.
Jeg spurte om jeg kunne få finansiering til å gå til en spesialist på opphavsrett.
Og vi besøkte Owen Dean.
Han har nærmest skrevet reglene for opphavsrett i Sør-Afrika.
Og slik begynte den juridiske prosessen.
Jeg så på "The Lion Sleeps Tonight"-saken som et bidrag til en sosial sak.
Mitt mandat var å finne en måte for å få royalties til å komme...
TIDLIGERE SENIORPARTNER I SPOOR & FISHER
...til Solomon Lindas familie.
Jeg var klar over hva Rian Malan og Hanro Friedrich drev med,
hvilken kurs de fulgte.
Og jeg visste ut ifra min egen kunnskap om kontraktene at de grep etter halmstrå.
Jeg var ikke optimistisk, for Solomon Linda hadde fraskrevet seg opphavsretten.
Da fraskriver man seg alle rettigheter. Det er som å selge huset sitt.
Det var ingen mulighet for å argumentere, basert på disse avtalene,
at en andel av royalties måtte gå til Linda-familien.
En dag, tidlig på 2000-tallet, ringte Elizabeth meg. Hun var opprørt.
Hun gikk ikke rundt grøten. Hun sa at det var som... Søsteren døde av aids.
Moren min hadde fire barn.
Det var Adelaide som ble syk. Den yngste.
Hun var hiv-positiv. Hun led lenge før hun gikk bort.
Vi tre levde videre, og vi er fremdeles tre.
Begravelser er viktige for afrikanere...
...for å ta riktig farvel med de avdødes ånder.
Folk ruinerer seg selv for å kunne utføre alle ritualene på korrekt vis.
Jeg havnet i et telt i Soweto.
Der var det et vakkert bilde av Adelaide, slik hun hadde sett ut.
Og mange medlemmer av storfamilien hennes var der.
13. JUNI 2002
Adelaides bortgang var det verste vi opplevde i løpet av saken.
Det kunne ikke bli verre.
Jeg følte meg mislykket. Det gjorde jeg virkelig.
Vi hadde holdt på i over et år, og jeg hadde ikke noe å vise til.
Hvis Adelaide hadde kommet fra en familie med advokater, utdannelse og penger,
og hvis de kunne ha kjempet for sin rett, så hadde livet deres blitt annerledes.
Men ikke hvis man var fattig og svart i Johannesburg.
Det var en som talte i begravelsen, som sa
at han håpte at familiens advokat nå kunne gjøre noe konstruktivt,
og presse saken fremover. Det var rettet til meg.
Jeg forstod det. Men jeg var maktesløs, for selv da hadde vi veldig lite.
Jeg var på nippet til å beslutte at ingenting mer kunne gjøres.
Men plutselig fikk jeg en slags eureka-opplevelse.
Jeg husket en veldig obskur bestemmelse i åndsverksloven vår.
Den stammet faktisk fra en britisk åndsverkslov fra 1911.
Den fører tilbake til Charles Dickens.
LOV OM OPPHAVSRETT, 1911
Den britiske åndsverksloven på den tiden ga opphavsrett for livstid pluss 25 år.
På det tidspunktet hadde Charles Dickens nylig dødd
og etterlatt familien med svært dårlig økonomi.
Dette skapte kontrovers i Storbritannia. Det ble debattert i parlamentet.
De sa: "Greit, vi gir opphavsrett i ytterligere 25 år."
"Men vi gir de ekstra 25 årene til forfatterens arvinger."
Det satte familien i en maktposisjon,
for de kunne hevde at "Wimoweh" stammet fra "Mbube",
og "Lion Sleeps Tonight" kom fra "Wimoweh".
Enhver bruk av "Lion Sleeps Tonight" var et brudd på opphavsretten til "Mbube",
om man ikke hadde tillatelse.
Og man hadde ikke tillatelse fra familien, for de var ikke klare over rettighetene.
Jeg kunne gå tilbake til Gallo og si:
"Trass i min opprinnelige skepsis angående denne saken,
så er det noe dere kan gjøre."
Jeg skrev en betenkning.
Det var 20-25 sider.
TIDLIGERE SJEF FOR JOHNNIC ENTERTAINMENT, GALLOS MODERSELSKAP
Og da jeg hadde lest ferdig, fikk jeg en slags følelse av
at jeg hadde lest noe oppsiktsvekkende.
Jeg tenkte: "Å, f...! Dette er fantastisk."
Vi hadde hørt om betenkningen.
Og vi visste at den betenkningen kunne ha nøkkelen...
...til å låse opp denne saken.
GALLO RECORDS OKTOBER 2002
Jeg kontaktet Hanro og sa: "Gallo har fått en betenkning fra Owen Dean.
Det vi i Gallo er villige til å gjøre, er
å finansiere og sponse Owen Dean og ta direkte del i saken."
Nå tror jeg at tiden er inne, i 2002, for å behandle dette med fullt alvor.
Kanskje vi burde ha gjort det før, men Rian og Hanro har gjort enormt mye arbeid.
For første gang samler vi nå alle deres ressurser og alle våre ressurser
for å sørge for at "Mbube" blir familiens pensjon langt inn i fremtiden.
Dette er ikke slutten, men jeg lover...
Owen Dean, som Paul presenterte oss for, er som en... Dette er...
Hvis noen kan hjelpe oss, er det ham. Og nå er han på vår side.
Han er den rette mannen. Vi får håpe og be.
Hvis man må kjempe mot advokatene til folkene i New York,
trenger man sine egne dødelige våpen og folk som har troverdighet.
Vi hadde et møte med Owen...
...og han begynte å forklare innholdet i betenkningen.
Owen Dean var et geni som brukte Dickens-klausulen i Linda-situasjonen.
I 1987 burde rettighetene ha gått tilbake til hans nærmeste slekt,
så de kunne ha fått en ny sjanse til å få en andel.
En sjanse til å få et bedre utbytte av rettighetene sine.
Jeg ante ikke at slikt et fantastisk, gammelt våpen eksisterte.
Gallo besluttet, i enighet med de andre, å satse fullt og helt på saken.
De ville at det skulle være internasjonalt akseptert
at Solomon Lindas dødsbo eide opphavsretten til "Mbube",
og at bruk av "Lion Sleeps Tonight" eller "Wimoweh" krevde familiens tillatelse.
Jeg ante ikke hva Owen pønsket på.
Ja, det var en god teori, juridisk sett.
Men lot det seg utføre i praksis?
Han sa: "Forberedelsene kommer til å bli...
...nokså omfattende. Det kommer til å ta tid.
Men jeg vil angripe Disney."
Er det en utfordring?
Behersk deg. Jeg ville ikke ha våget å utfordre deg.
Disney brukte Lindas musikk i musikalen Løvenes konge
med det Owen hevdet var utilstrekkelig juridisk godkjennelse.
Det var åpenbart at en av de som utnyttet låten mest, faktisk var Disney.
Og Disney tjente store pengesummer på den bakenforliggende musikken.
Og den beste nye musikalen i 1998 er...
...Løvenes konge!
Vi hadde dårlige odds helt fra starten av.
Og vi skjønte at vi sto overfor et enormt selskap.
Å saksøke Disney i USA var rett og slett ikke aktuelt.
Altså, vårt statsbudsjett...
Sør-Afrikas statsbudsjett ser dårlig ut sammenlignet med deres.
Vi følte oss nokså selvsikre. Men penger var aldri målet. Målet var...
...å etablere rettighetene og vekke oppsikt.
Og siden vi ville ha oppmerksomhet,
jo mer fremstående målet var, desto bedre var det.
Owen Dean gikk løs på Disney, med all deres makt.
De måtte presses til å gjøre det rette. For å legge press på rettighetshaverne.
"Herregud, løs dette! Vi har ikke gjort noe galt. Vi blir fremstilt som rasister."
Og helt uten forvarsel slapp Paul Jenkins en bombe,
og sa at han beklaget, men Gallo ville ikke ta del i saken mer,
og at de trakk seg fra hele prosjektet.
Vi var alle klare til dyst, og så fikk vi plutselig vite at det ikke ble noe av.
På den ene siden var jeg klar over
hvor langt Disney var villige til å gå for å bestride søksmålet i retten.
Jeg var bekymret for interessekonflikt og for våre kommersielle forhold.
Derfor var jeg tydelig på at Gallo ikke kunne være med på søksmålet.
Det var jo... Det var en kurs som vi ikke hadde lyst til å følge.
Men vi hadde ikke noe valg.
Hvis Disney hadde trukket rettighetene fra Gallo, hadde det rammet inntjeningen vår.
Vi hadde brukt så mye tid og krefter og følelser
på å bygge opp saken.
Og vi var helt overbevist om at dette var sosialt riktig.
Så det å bare trekke seg fra den var...
Det var ikke aktuelt for oss. Det hadde gått for langt.
Vi hadde nådd et punkt intellektuelt sett der det var for sent å snu.
Det var et stort program. Owen Dean er en av Johannesburgs dyreste advokater.
Han jobbet ikke gratis.
Alt kunne ha falt i fisk,
hvis ikke Hanro hadde støtt på kultur- ministeren på en flyplass på landsbygda.
Jeg fløy tilbake til Johannesburg på en lørdag formiddag.
Jeg sto der i avgangshallen, og så kom det inn en mann...
Jeg så på ham, og jeg hadde sett ham på tv.
Jeg gikk bort til ham. Han sto der for seg selv.
Jeg sa: "Dr. Jordan, jeg heter Hanro Friedrich.
Jeg er advokat og representerer Solomon Lindas familie."
"Ja", sa han. "Det har jeg lest om."
Det var et sånt tilfelle der man støter på folk og blir gjenkjent.
TIDLIGERE SØR-AFRIKANSK KULTURMINISTER
"Her er kortet mitt, her er ditt." Noe sånt.
Jeg sa til ham: "Dr. Jordan, du vet ikke hvem jeg er...
...men dette handler om arv. Om nasjonalarven.
'Mbube' må komme tilbake, og jeg kan ikke kjempe mot amerikanerne uten penger."
Han spurte meg: "Hvor mye trenger dere?" "Mye", svarte jeg.
Det var menn og selskaper som tjente millioner på å utnytte kunsten,
ferdighetene og musikktalentet til afrikanere.
Mye penger.
Det ville ha skapt en svært viktig juridisk presedens.
De støttet oss, og det var gull verdt. I bokstavelig og overført betydning.
KULTURDEPARTEMENTET
Da vi fikk finansiering,
var neste steg å sikre en jurisdiksjon i Sør-Afrika.
Hvis man vil saksøke en som ikke er i Sør-Afrika,
må man prøve å ta beslag i noe som de eier i Sør-Afrika.
Det slo meg at Disney eide rundt 250 registrerte varemerker i Sør-Afrika,
som er eiendom, ifølge loven her.
Så vi bestemte oss for å ta beslag i Disneys registrerte varemerker,
Mikke Mus og Donald Duck, for å gi oss retten til å saksøke dem her.
Jeg tenkte: "Dette er genialt!" Sørafrikanerne våknet til en rar historie.
En advokat som tar Disneys varemerker som gissel.
Jeg skulle ha likt å vite hva Disneys sjefer i Burbank tenkte
da de fant ut at noen de ikke hadde hørt om på den andre siden av kloden,
våget å ta Mikke Mus som gissel.
London Times ble spesielt interessert.
New York Times og Los Angeles Times publiserte artikkelen.
Store, slemme Disney mot en fattig afrikansk familie
var bra materiale for mediene, og det la nok stort press på Disney.
I løpet av bokstavelig talt fire, fem dager så ble Owen oppringt.
Svært følelsesladd. Vi hadde truffet en nerve.
Argumentet vårt var: "Brudd på opphavsrett fant sted. Skadeerstatning kreves.
Vi saksøker for å få et rettslig pålegg som hindrer dere i å kommersialisere
'The Lion Sleeps Tonight' i Sør-Afrika uten vår tillatelse.
Og vi vil ha skadeerstatning for den uautoriserte bruken."
Vi forkynte søksmålet for Disney, og de reagerte som et olja lyn.
De satte inn tungt skyts mot oss og alt som var tilknyttet oss.
Nå sto de for retten i Sør-Afrika.
HØYERE DOMSTOL
Disney valgte å fremsette en akutt begjæring
for å be retten om å sette til side beslaget av varemerkene.
Vi ble uventet trukket for retten
DISNEY FØRER SAKEN I SØR-AFRIKA
for å svare i den saken.
Jeg var særdeles nervøs, for jeg skjønte at vi bare fikk dette ene forsøket.
Hvis vi mislyktes, var det over.
Jeg hadde planlagt, lenge før dette rettsmøtet,
å ta noen dagers ferie på et viltreservat.
Jeg dro sammen med kona, og vi koste oss med å se på dyrene.
Så fikk jeg en melding på mobilen om at det hadde kommet en kjennelse,
og at den gikk i vår favør. Jeg ble naturligvis overlykkelig.
Retten kjente i vår favør, og sa at rettssaken måtte fortsette.
Disney skjønte at kravet vårt ikke bare var noe tøys, så de ville diskutere.
Det førte til diskusjonene om forlik.
Forbløffende nok
kom Disneys advokater nesten umiddelbart med et tilbud om et engangsbeløp,
betaling av royalties i fremtiden fra hele verden,
og Disney tok med som et strengt krav i forliket
at beløpet som ble betalt, aldri måtte avsløres for offentligheten.
For meg var det kulminasjonen av en svært...
...anspent, stressende prosess som lyktes bedre enn jeg hadde drømt om.
Jeg ble lykkelig. For meg var det et høydepunkt i karrieren.
EN RIPE I LAKKEN FOR DISNEY
Jeg skrev en pressemelding om Owens store seier.
"En historisk seier for en sørafrikansk advokat. Rettferdighet for Solomon Linda."
Mennesker liker en lykkelig slutt. Som en Disney-film.
Smerten og sorgen fjernes, rettferdigheten seirer,
og de pene menneskene danser sammen inn i solnedgangen.
Det var en eventyrlig slutt. Det var det.
Jeg tenker tilbake på det som et mirakel. Det var et skudd i blinde.
Å ha ført og vunnet en sak
som virkelig fikk noe å si for mennesker,
og ikke firmaer som bare ser på tallene i budsjettet...
...var noe spesielt for meg.
Omtalen som vi fikk, var overveldende støttende.
Vi klarte å skape oppmerksomhet rundt lokale interesser.
Det ble en internasjonal nyhetssak.
DET ER ET SØKSMÅL, ET MEKTIG SØKSMÅL
KAMP OM LØVESANG FÅR POSITIVT UTFALL
Det kom en erkjennelse fra komponister i USA som hadde utnyttet låten,
at i henhold til forliket
skulle folk få vite at dette var Solomon Lindas låt.
På en måte innebærer det at sangen har kommet hjem.
I huset der jeg vokste opp i Zola, hadde vi ikke strøm.
Og gulv og vegger var ikke murt igjen. Veggene bestod av murstein,
og gulvet var jord.
Jeg ble glad for at denne fattigdommen som vi hadde levd i så lenge,
kanskje skulle ta slutt. Og at vi skulle få et nytt liv.
Og vi kunne bli mennesker med anseelse, med verdighet.
Jeg vil ikke at barna våre skal leve slik som vi levde.
Arvingene til låtskriveren Solomon Linda vant rettssaken mot Disney og andre
som hadde krevd rettighetene til Lindas låt "Mbube".
Låten ble brukt i Disneys suksessfilm Løvenes konge.
Melodien har generert over 100 millioner rand i royalties for rettighetshaverne.
Familien blir kompensert for manglende royalties.
Før sluttforhandlingen av forliket ba Owen meg om en siste tjeneste.
Man hadde et inntrykk av at familien stolte på meg.
Han ville at jeg skulle høre på teorien om hvorfor et forlik var en god idé,
og forsøke å forklare det for søstrene.
Det som måtte forklares, var at Owen saksøkte for 60 millioner rand,
noe som tilsvarte rundt 2,25 millioner dollar.
Og forliket var betraktelig mindre enn det.
Taushetsplikt var en del av avtalen, noe som innebærer...
Jeg får ikke snakke offentlig om dette, noe som setter meg i en umulig situasjon.
Alt jeg forteller fra nå av, kommer til å høres unnvikende ut.
Jeg gjorde det jeg ble bedt om...
Jeg tenkte gjennom saken, og sa til dem:
"Hør her. Hvis dette var mine penger, ville jeg ha gått med på forliket."
Det var ikke nok penger til at de kunne kjøpe Ferrarier.
Men én fugl i hånda er bedre enn ti på taket.
Jeg ble veldig glad for at det ble et forlik.
Men når jeg ser tilbake på det, var jeg nok svært naiv.
Jeg var ikke klar over hvor innviklet det skulle bli.
ARVINGENE I EN VOND KAMP
Det hadde dukket opp problemer med forliket.
Søstrene var svært misfornøyd med visse aspekter ved det som pågikk.
Det hele begynte da det ble spørsmål om pengene.
De behandlet oss som barn og sa hva vi skulle gjøre.
Vi var bekymret for hvilken virkning det ville få for døtrene
å plutselig få en haug med penger.
Som en del av forliket ville Disney at pengene skulle settes i en trust.
Det jeg anså som min plikt, var å sørge for opprettelsen av en trust,
og at den ble forvaltet av kompetente, passende mennesker.
Vi hadde en revisor, Glen Dean, på grunn av hans økonomiske bakgrunn.
Nick Motsatse ble også forvalter, siden han bidro til å få inn royalties.
Og jeg, som hadde forbindelse til familien.
Under innledningen til denne saken,
TIDLIGERE SJEF FOR SØR-AFRIKAS RETTIGHETSHAVERORGANISASJON
begynte sørafrikanere å tro at det skulle komme millioner av dollar.
RETTFERDIGHET I JUNGELEN
Man forventet at søstrene skulle bli multimillionærer med en gang.
Det var vrient å dempe forventningene.
TIDLIGERE DAGLIG LEDER
Det var faktisk helt umulig.
Det var et problem med språkbarrieren også.
Den eneste av forvalterne som kunne et svart språk, var Nick Motsatse.
Men vi passet på at vi brukte tolk.
Hanro Friedrichs sjåfør var faktisk zulu,
og kunne oversette for oss.
Vi sjekket om de var fornøyd med det som ble diskutert.
TIDLIGERE SJÅFØR OG ADVOKATASSISTENT
Hvis de hadde spørsmål,
måtte de avbryte oss og rekke hånda i været og spørre,
slik at de fikk et klart bilde av situasjonen.
Det tok ganske lang tid før de fikk tilgang til pengene.
Trusten kunne ikke betale ut rett etter forliket.
Bare det i seg selv var upopulært hos damene.
Og da ble tilliten litt frynsete.
Da trusten ble opprettet, skjønte vi det egentlig ikke.
Vi følte oss ikke vel tilpass med hele greia.
Jeg ble invitert til å være forvalter, men jeg var ikke typen til det.
Jeg er ikke en som deltar på møter og fører protokoll. Jeg ville ha sviktet dem.
Det lot til å være i dyktige hender. Større krefter var involvert.
Regjeringen, opphavsrettsorganisasjonen, et av landets rikeste advokatfirmaer.
Selv om det ikke var så mye penger som familien forventet,
så burde det ha vært nok til å forvandle livet deres.
Jeg sviktet dem. Det gjorde jeg.
Jeg har ikke truffet Lindas døtre på nesten ti år.
Jeg aner ikke hva slags mottakelse jeg får.
Hvis jeg regnes som en av skurkene, så...
Dette dramaet har pågått i 77 år nå.
Vi får håpe at vi får løst det før alle er døde.
10 ÅR ETTER FORLIKET
Jeg har besøkt Soweto i hele mitt liv. Jeg kom hit iblant med foreldrene mine.
Vi kjørte tjenerne når de skulle ha ferie, og hadde mye bagasje.
Unnskyld? Hvor finner jeg Mandlempisi Street?
Ok, ingen fare.
Det er ikke her.
Etter opprøret i 1976...
Da var det anspent.
Hvis ungene så noen med hvit hud, ropte de: "Et mål!" Så kastet de stein.
Når jeg har besøkt Soweto etter det, har jeg vært...
Hver gang jeg har kjørt hit, har jeg vært litt nervøs.
Man kan anse det som en historie om hvit paranoia.
Og det er det.
Og jeg bør huske akkurat hvor jeg er nå, for dette ser veldig kjent ut.
-Det var bedre. -Det er lenge siden sist.
-Vet dere hvorfor jeg er her? -Nei.
Jeg er lei for det.
Sist vi møttes, begynte jeg å få grått hår, og jeg skulle begynne på et nytt liv.
Jeg er lei for at dere ikke har fått et lykkelig liv, at dette fremdeles pågår.
Lite er endret. Tingene er som de var da du dro.
Det har ikke gått fremover eller bakover. Det står på stedet hvil.
Vi har spørsmål som familie.
Det er ting som vi burde vite.
SOLOMON LINDAS BARNEBARN
Hvor mye ble utbetalt, hvor mye var brukt, og hva skulle skje videre fremover?
Så dere fikk ingen oversikt? "Dette har kommet inn, dette er utbetalt."
Nei. Det hadde vært fint om vi fikk utskrifter
fra da trusten ble opprettet, noe vi ikke fikk tilgang til.
Hvis du husker det...
Tidlig i 2006 ble jeg bedt om å prate med tantene dine og moren din
om forliket, og forklare det slik jeg forstod det.
Jeg fikk beskjed om at det var et kontantbeløp.
Hanro hadde jobbet gratis med saken siden 1999, så han skulle få 20 %.
Resten skulle gå til etterkommerne. Men så, helt ut av det blå,
var det noe som endret seg. Det kom noen store saksomkostninger.
Jeg fikk beskjed om at regjeringen, kulturdepartementet, skulle betale dem.
Og så kom det helt plutselig noen voldsomme krav mot boet
fra Owen Dean og to advokater jeg ikke husker navnet på.
Jeg sa: "Du kan ikke gjøre dette. Jeg stolte på deg.
Du får navnet til..." Det er masse hvite menn involvert.
"Vi fremstår som tyver. Ikke gjør det mot meg.
Husker du da avisene skrev: 'Rettferdighet for Solomon Linda'?
Du sa: 'endelig har vi gjort noe riktig.'
Du kan ikke si det, for deretter å behandle dere og meg som barn,
og holde sannheten skjult."
De trakk det fra utbetalingen. De trakk pengene som du snakker om.
-Er det sant? -Ja.
Vi visste at vi måtte betale Hanro.
Men vi ante ikke at penger skulle trekkes for alle som hadde jobbet med saken.
Vi kjente bare til Hanros advokatsalær, han som vi begynte med.
Da de tok pengene, sa de ikke til oss: "Dette er beløpet som vi må ta."
De behandlet oss som idioter.
Vi følte oss maktesløse, for vi så hva som skjedde, men kunne ikke forhindre det.
Vi ble alle kompensert, naturligvis.
Men dette var ikke en sak der noen på vårt lag skulle bli rike.
Dermed basta.
Uansett hvor mye man forklarer... Når pengene ruller ut, må man forklare igjen.
Og neste gang må man forklare om igjen.
Jeg skal være helt oppriktig...
Vi er lenge blitt anklaget...
Forvalterne ble lenge anklaget for å bruke opp pengene og ikke betale dem ut. Men...
Beløp ble utbetalt. Flere store pengebeløp ble utbetalt.
I ett tilfelle ble vi oppringt av en av søstrene, som trengte mer penger.
Vi sa: "Men vi betalte deg et stort beløp. Hva har du brukt det på?"
"Jeg drakk dem opp."
Pengene ble sløst bort, og iblant kunne de ikke gjøres rede for,
et par måneder etter utbetaling.
NYHETER
"Spør dem om hva de gjorde med pengene, så sier de at de ble brukt på alkohol."
"Døtrene har ikke vært gode mot seg selv," sa Owen Dean.
Jeg vil vite om Owen sier at vi er drukkenbolter som sløser.
Har han besøkt oss eller barndomshjemmet vårt? Han aner ikke engang hvor jeg bor.
Det er også artig, for jeg er den eneste av oss som drikker. De drikker ikke.
De hadde med alkohol og sa: "La oss drikke. Nyt pengene deres."
Nå snur de de alt på hodet, og sier at vi alltid var fulle. Det var vi ikke.
Når et forhold bryter sammen, blir det ofte bebreidelser etterpå.
Noen må få skylden.
Jeg har ikke noe uoppgjort med familien. Jeg gjorde mitt beste med det vi hadde.
Og jeg gjorde ikke noe som ville ha skadet deres sak.
Rent personlig så vil jeg ikke påta meg
å bedømme om de forvaltet pengene sine fornuftig.
Jeg var veldig klar overfor meg selv
om at det ikke var min sak.
Men hvem hevdet at vi var det beste til veilede dem?
Jeg var ingen kvalifisert økonomisk rådgiver.
Jeg bestemte meg for å si opp. Jeg husker ikke datoen eller tidspunktet.
Men det var den rette beslutningen.
Familien hentet inn et familiemedlem til å erstatte Nick.
Jeg kunne bare ikke håndtere det mer. Jeg sluttet. Jeg sa opp.
Vi hadde gjort vårt. Hanro og jeg hadde gjort vårt.
Og de ville nok gjerne ha noen andre ansikter der, særlig svarte ansikter.
Mistillit var nok en faktor.
Og jeg ville mer enn gjerne trekke meg og overlate ansvaret til noen andre,
for jeg hadde fått nok.
Når man skal prate om penger, sier de alle opp.
Hvor mye var det?
Det er det som plager oss.
Vi var de begunstigede. De kan ikke holde skjult hvor mye som ble gitt til oss.
Nå som det er krangling...
...vil de stikke av med brorparten. Faren vår hadde ingenting.
Han døde uten noen ting. Vi vil vite sannheten. Først da får vi hele historien.
Det viktigste for meg er at i denne saken så prøvde jeg å organisere noen hendelser
der hvite sørafrikanere for en gangs skyld gjorde noe som vi kunne være stolte av.
Jeg liker ikke at den bragden blir tatt fra meg.
Det er mangel på forståelse. Jeg kan ikke zulu, og to av tre døtre kan ikke engelsk.
Det er en konstant frykt for at regnskapsterminologien er uoversettelig.
Dette skaper en yngleplass for mistanker av verste slag.
Jeg håper at det finnes enkle og ærlige forklaringer på dette,
og at de som har makt, omsider klarer å besvare disse spørsmålene.
Alle dere har snakket med hittil, har til en viss grad vært unnvikende.
Det er ting som de ikke kan fortelle
på grunn av taushetsplikten som var en del av forliket i 2006.
Jeg tror at vi må begynne med Owen Dean. Han var kapteinen på skuta.
Han var avgjørende når det gjaldt å sette opp trusten.
Så hvis det er noen som kan utøve innflytelse
og overbevise de andre om at de må legge alle kortene på bordet,
så er nok Owen den rette.
-God morgen, Rian. -Står til, dr. Dean?
Slå deg ned.
Der alt ser ut til å ha brutt sammen...
Lindas tre døtre sier: "Vi forstår ikke hva som foregikk.
Vi er usikre på om vi har fått alt som vi har krav på.
Og ingen gir oss noen klare svar." De kan ikke engelsk...
Jeg skal være oppriktig. Dette er en usedvanlig innviklet og sammensatt sak.
Det er bare en håndfull advokater som virkelig forstår saken.
Hvordan kan man forvente at de skal forstå det? Det lar seg bare ikke gjøre.
Det er mulig at døtrene prøver å lure oss, og at de vet mer enn de sier.
Den andre muligheten er at forvalterne har noe å skjule.
Jeg tviler på det. Jeg tror ikke at det er tilfelle.
Hvis det ikke ble korrekt dokumentert hva som skjedde med pengene,
så er det leit å høre. For det er akkurat det jeg ville unngå.
Døtrene innbiller seg kanskje halvparten av disse problemene.
Det må påpekes at forvalterne gjorde dette gratis. De fikk ikke lønn.
Og døtrene må huske på at mange mennesker tok en stor sjanse for dem i denne saken.
Vi gjorde det fordi vi mente at det var en verdig sak,
og litt mer takknemlighet fra døtrene hadde faktisk vært på sin plass.
Jeg tror at de utnytter deg. Jeg tror at de prøver å avlede
sin manglende evne til å håndtere det økonomiske over på deg.
Det er urettferdig, for du har tidligere gitt dem uvurderlig hjelp.
Det virker som at innsyn... Kun sannheten kan sette oss fri.
Hvis ikke alle spiller med åpne kort, kommer ikke saken til å forsvinne.
Jeg er enig, og jeg hjelper gjerne folk som har problemer med opphavsrett.
Det er det som er mitt fagfelt.
Men ikke be meg om å jobbe innen et fagfelt
som jeg ikke kan noe om. Det blir ikke aktuelt.
Alle advokater som har vært involvert i saken hittil, har tjent masse penger.
Kommer Owen til å si: "Jeg er egoistisk. Jeg satte mine egne interesser først"?
Nei, det sier han ikke. Hvilken advokat sier det?
På den annen side er han Sør-Afrikas beste advokat med åndsverk som fagfelt.
Han er profesjonell. "Vil du ha min hjelp, må du betale mitt salær."
Det er den harde virkeligheten som man må forholde seg til. Skal jeg klage på det?
Litt urettferdig, men på den annen side... Uten Owen Dean hadde vi ikke oppnådd noe.
MARS 2018
Flere måneder er gått. Familien skaffet oss noen bankkonti.
Jeg har pløyd meg gjennom alle utskriftene som jeg har fått tak i,
og jeg har ikke funnet en eneste urettmessig utbetaling fra kontoen.
Jeg kan ikke alt, og det mangler noen utskrifter.
Som en person som begjærer sannhetens oksygen,
så er jeg redd for at jeg må skuffe familien.
Det finnes ingen tegn til bedrageri av den typen som de påstår.
Dette handler ikke om forbrytelser, men om misforståelser og skuffelser.
Ut ifra vår historie i Sør-Afrika var det kanskje uunngåelig.
Faktum er at Sør-Afrika er et land
der folk av ulik rase verken kjenner eller stoler på hverandre.
Og der nesten enhver uenighet...
...øyeblikkelig blir tolket ut ifra rase.
Saken lot til å ha stor symbolsk betydning for sørafrikanere,
for et land som har vært på den tapende siden i historien i lang tid.
Vi prøver å nærme oss hverandre gjennom forvirringen og misforståelsene.
Ingenting i landet er løst. Ingenting er glemt eller tilgitt.
Det finnes stor, langvarig bitterhet.
Denne frykten lever med oss hver dag og tynger alle som bor her i landet.
Det var så enkle kjensgjerninger. Fyren skrev låten. Han skrev låten.
Han sto foran mikrofonen og sang melodien som dro inn 60 millioner dollar.
Det var vel ikke dette utfallet...
...som jeg håpte på, eller som familien håpte på, men...
...det var mye bedre enn å tape.
Forliksavtalen utløp 31. desember 2017.
Filmskapernes research tyder på
at hver datter mottok under 250000 dollar i løpet av avtalens levetid.
Lindas døtre har ingen ytterligere krav på royalties
for noen utgaver av låten, eller for "Mbube" selv,
unntatt i noen mindre afrikanske land.
De rettighetene eies fortsatt av de opprinnelige amerikanske utgiverne.
Tekst: Tore Fossheim